Foto
Glenn Murberg 20130902
Denna milsten ligger mellan Fristad och Tärby. I Sverige användes milstolpar
från 1649 års Gästgivarordning till 1890-talet för att markera avstånd längs
landsvägar och senare häradsvägar. Genom stormaktstiden sökande
centralförvaltning och ökande resande, hade belastningen på allmogens
skjutsplikt nått outhärdliga nivåer och en lindring var oundgänglig. Det skedde
genom att Kronan införde (och strikt tillämpade) traktamenten och resepenningar
till sina ämbetsmän, vilket i sin tur skapade behov av kunskap om avstånd i
landet. Tidigare användes landskapsmilar, som skiljde sig från landskap till
landskap. Att överge de gamla bekanta och erkända olika landskapsmilarna och
övergå till en enda gemensam mil, krävde konkreta och erkända markeringar som
kunde vinna allmogens förtroende. Lösningen blev milstolpar, något som funnits i
Europa under Romartiden och därefter i Danmark under 1500-talet. Vanligen sattes
en större stolpe upp vid varje hel mil, och mindre stolpar som markerade halva
och fjärdedels mil. På sina håll sattes två trästolpar upp på helmilplats, en på
var sida av vägen. Det är då svensk gammal mil som avses, vilket motsvarade
18000 alnar, alltså cirka 10 688 meter.
![](../../../../Bilder/Gamla%20Borasbloggen/2019/Vecka%2013/20090625%20Milsten%20Fristad%202.1%20(4).JPG)
Foto Glenn Murberg 20090625
Syftet med milstolparna var att få
tillförlitliga underlag för beräkning av reseersättningar. Därför
måste vägarnas mätning utgå från Stockholms slott, utan avseende på
länsgränser och residensstäder. Denna princip tillämpades dock inte
förrän från 1690-talet, vilket skapade viss förvirring.
Milstolparna är oftast försedda med kunglig krona och monogram,
miltalet (1 mil - 1/2 mil - 1/4 mil), Landshövdingens namn samt
ibland även årtalet. Milstolparna placerades oftast i fundament
(postament) av kallmurad sten. Allmogen vann förtroende för den nya
milen redan före år 1700 och därmed försvann allmogens intresse för
att underhålla och förnya milstolpebeståndet. Landshövdingarna var
däremot ofta intresserade av att få ett varaktigt minnesmärke över
sin person och gärning, och genomdrev projekten med "lämpliga
föreställningar". Efter år 1700 uppstod nästan alltid protester och
tvister i samband med vidlyftiga milstolpeprojekt. De äldsta kända
milstolparna i Sverige är från Dalarnas län och Skaraborgs län, båda
1652.
Milstolparna var till en början oftast av trä. Stolpar i sten
förekom redan på 1600-talet, men var dyra att resa, och kostnaderna
gjorde att de blev ganska få, trots att de krävde betydligt mindre
underhåll. Först omkring 1750 börjar stenar bli vanligare. I samband
med gjutteknikens utveckling under 1800-talet kom milstolpar i järn
att bli ett alternativ som var billigare än stenarna men ändå krävde
ganska lite underhåll, och under 1800-talets andra hälft dominerar
de helt bland milstolparna. Genom den nya Väglagen 1891 (som trädde
i kraft 1895) upphörde föreskrifterna om milstolpars uppsättande. På
1870-talet infördes den nuvarande millängden 1 mil = 10 kilometer.
Således var milstolparna en företeelse som infördes (1649) och
avfördes (1891), alltså vid båda tillfällena i samband med
förändringar av Sveriges gällande mil-längd. På olika håll sattes
det upp Nymilstolpar och Kilometerstolpar genom vägdistriktens
försorg, men det kom aldrig att bli konsekvent och allmänt rådande.
Milstolpar är genom fornminneslagen 1942 lagskyddade fasta
fornminnen och får inte utsättas för någon åtgärd utan
länsstyrelsens (Kulturmiljöenhetens) skriftliga medgivande. De kan
fortfarande ses längs många gamla vägsträckor. Dessa milstenar är
också ett stor intresse för mig att dokumentera och jag har fått
ihop en hel del på min hemsida. Jag tycker det är lite synd att man
inte sköter om dessa kulturminnen, såsom att röja sly runt stenarna
så man ser dom när man åker förbi. |