Historien om Algots är fascinerande och mångbottnad. Vad som från början var ett
anspråkslöst hemsömnadsföretag blev med tiden landets största, och den
rekordartade expansionen var en briljant uppvisning i hur kapitalismen kan
belöna den arbetsvillige. Men det är också en sedelärande historia som visar på
risken av alltför stor och illa hanterad chefsmakt. Den synliggör behovet av
flexibilitet, anpassning efter tidsandan och förståelse för när det är dags att
bromsa. Och det är en sorglig berättelse om hur pengar kan slita sönder familjer
och vända vänner till fiender. Det är historien om Algots, och i mitten står
givetvis Algot Johansson själv – mannen som klädde svenska folket! Den blivande
konfektionskungen föddes under knappa förhållanden i Roasjö söder om Borås 1886.
Visserligen var föräldrarna bönder och inte torpare som de andra i byn, men
nästan lika fattigt och eländigt hade de det likväl. Några särskilda
affärstalanger märktes inte av i Algots barndom, utan som med många andra
framgångsrika personer visade sig talangerna först i tonåren. Efter de sex åren
i folkskola ville föräldrarna att han skulle bli skräddare, men Algot hade egna
planer. Han började knalla runt trakten med bygdens storknalle Emil Andersson
och lärde sig konsten att sälja av denne. Snart såg sig Algot mogen att starta
eget. Startkapitalet var 3 kronor och 50 öre, samt 40 kronor i varor på kredit
av Emil.
Det gick fort för Algot Johansson att etablera sig i Sjuhäradsbygden, och snart
köpte han direkt av grossisten istället för av Emil Andersson. Barndomshemmet
fungerade som verksamhetens bas, och när familjen flyttade till Borås 1905
följde Algot med. Han bodde fortfarande “hemma” när han två år senare gifte sig
med Hildur Johansson, och med henne skaffade han så småningom eget bo i
knallestaden. Företaget var vid den här tiden en ren familjeangelägenhet. Så
skulle det förvisso alltid mer eller mindre vara, men det skulle dröja innan
Algot valde att anställa utifrån. Istället var det hustrun Hildur och modern
Augusta som skötte sömnaden, främst arbetskläder i form av blåblusar och byxor,
medan Algot sålde medelst dörrknackning. Priserna var låga och kvaliteten god.
Affärerna gick såpass bra att Algot 1913 blev grosshandlare istället för knalle.
Nästan samtidigt blev han också fabrikör. Anledningen var att familjens
produktion inte täckte efterfrågan, så Algot startade en fabriksverksamhet på
Lilla Brännerigatan i Borås centrum med ett tjugotal kvinnor anställda.
Parallellt med det drev han en hemsömnadsverksamhet, och det var mycket på grund
av denna klassiska Sjuhäradbygdssyssla som Algots företag kunde expandera, även
under de oroliga krigsåren, då de flesta företag hade svårt att hanka sig fram.
Omkring 1920 bestod Algot Johanssons företag av trettio anställda, och till
detta kom cirka 1 500 sömmerskor som satt hemma och sydde.
![](../../../../Bilder/Gamla%20Borasbloggen/2019/Vecka%2020/Algots%20somnadsavdelning%2050-Tal.jpg)
Expansionen fortsatte under det glada
1920-talet. Nu var Algots ett etablerat begrepp i Borås, och
företaget sysselsatte mängder av människor. På lördagarna kom
hundratals bönder från omgivningen med färdigsydda kläder som de
lämnade hos Algot för att sedan gå därifrån med nytt tyg. Samtidigt
fortsatte han med grossistverksamheten och var bland annat en av
Sveriges Förenade Trikåfabrikers största kunder. Att ligga på
latsidan låg absolut inte för Algot Johansson. Förutom att vara
företagets chef arbetade han även som resande och försäljare. Då han
krävde samma arbetstakt av sina anställda skar det sig ofta mellan
Algot och hans personal, något som skulle bli ett återkommande tema
genom hela företagets historia.
1932 infördes det som kom att bli något av Algots signum:
löpande-band-systemet. Principen hade gjorts berömd av Henry Ford på
dennes T-Ford-fabrik, och med den lyckades amerikanen massproducera
bilar till ett lågt pris. Denna industrialismens kärnprincip
infördes på Algots av en tysk vid namn Albert Sonntag. Sonntag var
en person som kom att spela stor roll för företagets utveckling och
framgång. Han var också nazist, vilket skulle bli ett bekymmer med
tiden. Men för Algot Johansson spelade det ingen roll, så länge
Sonntag lyckades med konststycket att öka produktionen utan att
tvingas anställa fler. Löpande bandet var på gott och ont. Gott var
att Algots kom att nå stora framgångar de närmaste trettio åren med
hjälp av detta arbetssätt. Ont var att det kvävde all individualitet
och förvandlade sömmerskorna till kugghjul i ordets värsta
bemärkelse. Det löpande bandet bestämde arbetstempot, och då tempot
var högt ledde det ofta till svimningar hos personalen. Avskedanden
var vanliga, men ny arbetskraft fanns alltid att tillgå under
depressionens 1930-tal, och personalstyrkan fördubblades 1930–1933.
Sonntags nazism märktes inte av i hans yrkesroll, men många i Borås
såg inte med blida ögon på “tysken”. När han 1942 blev hemkallad
drogs en lättnadens suck i tron att man sett det sista av honom. Men
efter kriget ville Algot Johansson fortsätta samarbetet. Under en
tid befann sig Sonntag också på svensk mark, innan facket slutligen
satte stopp för det.
Den som skötte arbetet med att få tillbaka Sonntag var Algots näst
äldste son, Göte. Att han lyckades med den herkuliska uppgiften att
få inresetillstånd för en aktiv nazist så tidigt efter kriget säger
en del om hans viljestyrka. Tillsammans med de andra sönerna
slussades han in i företaget under 1930-talet, men det stod snart
klart att det var Göte, som var den ende av dem som tog studenten,
som var arvtagaren. Han hade ett gott huvud och en arbetsvilja som
inte låg långt efter faderns, något som säkert bidrog till att han
var Algots favorit bland sönerna. De övriga bröderna, Åke, Elis och
Arne, ansåg Algot inte höll måttet. Det var Göte som var den
framgångsrike i det han företog sig. Men bröderna kom ändå att
påverka företagets utveckling. |