Stationen var belägen nordväst om fabriksområdet, ungefär i jämnhöjd med
disponentvillan. Byggnaden uppfördes troligen ca 1880. Stationshuset var
L-format och byggt av trä i 1,5 våning. I vinkeln mellan de båda
byggnadskropparna fanns en öppen, verandaliknande utbyggnad. Bottenvåningen var
klädd med liggande, och övervåningen med stående panel. Fönstren var försedda
med rikt profilerade omfattningar och romboida spröjsar. En sågtandslist skilde
botten våningen från övervåningen. På långsidorna, under taket, fanns små
rektangulära fönster. Gaveln mot järnvägen var rikt prydd med lövsågerier,
liksom även den öppna utbyggnaden framför huset. Genom sin med precision utförda
träklädsel och genom det utskjutande taket fick byggnaden en lätt och prydlig
prägel, vilket eftersträvades inom tidens träbyggande. Stationsbyggnaden
uppfördes troligen efter någon typritning. Ett likartat formspråk, om än i
mindre skala, uppvisade stationshuset i Viskafors. Det är troligt, men har inte
kunnat beläggas, att stationshusen åtminstone delvis tillverkats vid någon
snickerifabrik.
Stationsbyggnadens interiör upptogs av expedition, 1:a och 2:a klass väntsal,
bostad för stinsen och i andra våningen rum för stationsbiträdet. Byggnaden
fungerade också som poststation. Järnvägsstationen i Rydboholm, blev liksom på
andra håll en viktig samlingsplats för traktens ungdom: ”Stationen, det var
samlingsplatsen... träffades, såg tågen gå och så prata och så försvann var och
en med sin flicka.” ”Det var ju äktenskapsförmedlingen.” ”Vi skulle alltid gå
till 8-tåget på kvälla, där skulle alltid ungdomen träffas. Järnvägsstationen
skulle kunna ses som en tidig symbol för systemperspektivet, även om det ovan
beskrivna livet kring den, mer var ett uttryck för en livsstil, präglad av ett
arenaperspektiv. Genom järnvägen knöts Rydboholm samman med ett nationellt
transportsystem. Stationshusets arkitektoniska utformning kan också sägas mera
ansluta sig till en för hela landet vanlig typ av mindre stationshus, än till
regional byggnadstradition. I uppdelningen i 1:a och 2:a klass väntsal speglades
samhällets hierarkiska karaktär.
![](../../../../Bilder/Gamla%20Borasbloggen/2022/Vecka%2028/Handel%20och%20Kommunikation%20i%20Rydboholm%20Del%202%20av%202%20Bild%2002.jpg)
En dålig bild på var minuthandeln låg i Rydholm med den klassiska
vällingklockan. När och var bolaget började med egen handelsrörelse
har inte kunnat fastställas. Från 1895 var bolagets minuthandel
lokaliserad till ett hus vid gårdsplanen framför kontoret. Denna
byggnad hade förut tjänat som kontor, innan den tidigare
ägarbostaden övertog den funktionen. Huset uppfördes 1848 i två
våningar, av timmer med vitmålad panel och sadeltak. Fasaden fick en
symmetrisk uppbyggnad, av samma typ som ägarbostaden, med
fönsteraxlar av 3-luftsfönster. På husets ena gavel uppfördes en
lägre utbyggnad av gråsten, med vällingklocka på taket.
Minuthandelshusets bottenvåning inrymde ett kök, mjölkkammare,
bakstuga, tvättstuga, mottagningsrum för läkare, förstuga,
handelsbod, ett kontorsrum och tre packbodar. I andra våningen fanns
två kök och sju boningsrum. Här hade inspektorn, som var chef för
utearbetarna, och handelsföreståndaren sina bostäder. Handelsbodens
inredning bestod av en lång disk, hyllor och lådfack.
![](../../../../Bilder/Gamla%20Borasbloggen/2022/Vecka%2028/Handel%20och%20Kommunikation%20i%20Rydboholm%20Del%202%20av%202%20Bild%2003.jpg)
För driften av affären var en föreståndare och två bodbiträden
anställda. Kunderna handlade ”på bok”. Vid avlöningen drogs, enligt
en informant, skulden av från lönebeloppet och arbetaren fick
återstoden. En annan informant menar dock att man först fick ut sin
lön och sedan betalde sin skuld. En äldre Rydboholmare berättar:
”Folk fick ju skuldsätta sig där. En del kom ju aldrig ur det där...
och sa var det den där välsignade kontraboken som folk fick ha. Det
var en kontrabok med bolaget, där en fick skriva in och skriva in
och betala når en kunde och det var inte så bra.”
Minuthandeln var kopplad till bolagets välfärd, genom att vinsten
från affären gick till Pensionskassan Sven Erikson. I inbjudan till
arbetarna om bildandet av pensionskassan 1897 skrev den dåvarande
disponenten Johannes Erikson: ”Förslaget afser alltså att bereda
Eder sorgfria dagar på ålderdomen" eller då obotlig åkomma träffa
Eder. Det är dock tydligt att för vinnande af ett sådant mål
erfordras, att hvar och en drager sitt strå till stacken, hvarmed
förstås att vi alla, Ni själva såväl som bolagsmännen och andre, som
äro besjälade af bolagets framgång och således af dess tjenares
välgång, genom gynnande af handelsrörlsen i den mån denna motsvarar
behofven, bidraga till uppnåendet af ett Iyckligt resultat. Då
handelsrörelsen afser att till så måttliga priser som goda varor i
allmänhet betinga, tillhandahålla de vanligaste
förnödenhetsartiklarna erfordras ju ingen uppoffring från Eder sida
för nående af det mål som med pensionskassans bildande åsyftas. I
kommen att skörda hela vinsten af affären i stället för att
behållningen under vanliga förhållanden övergår i främmande händer.”
En liknande koppling av välfärdens finansiering med vinsten från
handelsrörelsen fanns också i Jonsered, som kan ha tjänat som
förebild. Vinsten från handelsrörelsen var inte helt obetydlig. År
1914 uppgick den till 2,874:76 kr. I jämförelse med resultaten från
handelsboden i Jonsered ter den sig dock ganska blygsam. Sambandet
mellan handelsrörelsens vinst och finansieringen av välfärden skulle
kunna ses som en form av privat omsättningsskatt. I Rydboholm skedde
detta, som citatet ovan visar, helt öppet, under det att arbetarna i
Jonsered inte visste att de själva, genom handelsbodens vinst,
bidrog till finansieringen av samhällets välfärdsanordningar.
Bolaget tillät ingen annan att driva handelsrörelse i Rydboholm. En
äldre kvinna berättar: ”Ingen fick konkurrera med bolaget, men den
tiden är förbi, tack och lov.” Genom att bolaget ägde all mark i
samhället, var det också möjligt för det att förhindra etablering av
konkurrenter.
|